-Hun er hos legen. -Hvem?
Jentungen ved siden av. Jeg har hørt at de har avsluttet behandlingen.
-Behandling? -Hun har leukemi.
Konstatert for et par år siden. Stakkar.
Er det henne?
Ja.
-Hva er det? -Det er mutter!
Hei.
-Du burde ikke være her. -Jeg drikker ikke.
Men hvis du ikke danser med meg, må jeg kanskje begynne.
Bridget.
Jeg kan ikke.
Jeg kan ikke gjøre dette. Beklager.
Og så slipper du opp.
Kjør!
Ikke glem å styre. Det er bra.
Se opp for eselet! Bra!
Roberta, hva liker du best ved å jobbe her på Wallmans?
Jeg tjener penger til regningene. De fleste, i alle fall.
Jeg jobber deltid på konditoriet over gata også.
De har en sånn iskremmaskin.
Når jeg kjeder meg, eksperimenterer jeg.
Gjør du? Så kult. Plugg i den. Unnskyld at jeg er sen.
-Hva er din beste til nå? -Å, jeg vet ikke...
En jeg lagde nå forleden, ble veldig god.
Med praliner, blåbær og masse grahamkjeks.
Baskin-Robbins betaler iskremforskere for å finne tre nye smaker hver måned.
Gjør de?
Vet du hvem som ville passe bra til det? Du.
Tror du?
Jeg må tilbake til jobben, ellers får Duncan anfall! Ha det.
-Unnskyld. Du liker ikke at jeg avbryter. -Det er greit.
-Jeg mente ikke å ødelegge intervjuet. -Det gjorde du ikke. Du var bra.
-Hvem fortalte deg det? -Hva da?
-Du fant det ut, ikke sant? -Vi har tid til ett intervju til...
Det heter leukemi.
Og jeg vil gjerne bli med deg.
Men spør du bare fordi du syns synd på meg?
Jeg vet ikke.
Kanskje.
Greit.
BRUDEKJOLER
Vi syr den bare opp litt.
-Du er nydelig. -Den er skjønn, mamma.
Carmen, din tur.
Hva sa du?
-Jeg ser ut som ei tøyte. -Uff da.
Barbara kan nok ordne den for deg.
La meg se...
Vi må sy den ut her. Masse.
Så må vi få tak i mer stoff, for her må det gjøres mye.
Vi bør nok heller sy den helt forfra.
-Greit. Kan jeg ta av meg denne nå? -Ja visst, vennen.
Beklager, jeg ante ikke at faren tok så feil av størrelsen hennes.
En standardstørrelse pleier å være et greit utgangspunkt, men ikke her.
-Vi kan bruke korsett. -Presse det sammen.
Det er et bryllup og jeg vil de skal se like ut. Blir hun lik Krista?
Absolutt! Vi syr opp Kristas, og syr den andre helt forfra.
Carmen. Den andre heter Carmen!
Bare glem hele kjolen, vi sier til alle at Carmen er puertoricansk, -
- og at hun har annerledes kroppsbygning.
I motsetning til deg og dattera di, -
- så har hun ei rumpe som syersken ikke hadde nok stoff til å dekke!
Eller bare si at Carmen ikke fins!
Carmen, vennen!
På tide å spare de beste. Vi er sikret sluttspillplass, så vi bytter noen.
Jessica som spiss, Bridget som sweeper. Ikke gå over midtstreken.
Kjære Lena, da jeg fikk brevet ditt, hylte jeg i ti minutter.
Så du fant deg en type likevel? Jeg også. Han heter Eric.
Nevnte jeg at han er en av trenerne og helt forbudt område?
Men det blåser jeg i, for jeg vil ha ham mer enn noe annet i livet.
Jeg venter på å få buksene fra Carma-klumpen.
Imens bruker jeg all min energi på fotball.
Selv om det bare får meg i mer trøbbel. Hva kan jeg si? Jeg er besatt.
Og besatte jenter er jo ikke ansvarlige for sine handlinger, sant?
Spill ballen, Vreeland!
Hei.
Du så meg spille i dag. Hva syns du?
Jeg vet ikke om jeg har sett noen spille med så stor intensitet noen gang før.
-Jeg brifet litt for din skyld. -Bare litt?
Nei.
Det er noe mer enn det.
Du skremte vettet av meg.
"Ensporet inntil det hensynsløse."
Hva?
Det kalte skolepsykologen meg.
Etter at mamma døde, mente noen av lærerne at jeg burde evalueres.
Så jeg traff fyren. Jeg pratet og han skrev.
Jeg har aldri fortalt det til noen før.
-Bridget, jeg... -Nei, ikke si noe.
Ikke nå.
Kom, så kappløper vi.
Vær så god.
Har du nøkkel? Det ser ikke ut som noen er hjemme.
De er sikkert ute og leter etter meg. Det ordner seg.
Dette er Tibby. Nå piper det, og da vet du vel hva du skal gjøre.
Det er Carmen. Jeg kommer hjem. Alt skar seg totalt, og jeg sprakk.
Jeg er drittlei og kan ikke være her, så jeg ringte deg fordi jeg vet at du...
Jeg vet at du vil forstå.
Vet du hva jeg liker best ved stjerner?
Når du ser på dem der oppe, så vet du at det må finnes noe mer enn...
Livet?
Det må det finnes.
Er du redd?
Ikke for å dø, i grunnen.
Jeg er mer redd for tiden. At jeg ikke har nok av den.
Tid til å finne ut hvem jeg er, -
- finne min plass i verden før jeg må forlate den.
Jeg er redd for alt jeg vil gå glipp av.
Hva?
Ikke noe.
Bridget lyser opp overalt. Hun gjør at alt blir mye artigere.
Og Carmen er helt strålende, hun vet det bare ikke selv.
Tibby følger alltid sitt eget hode. Jeg er litt misunnelig på henne.
Hvorfor?
-Fordi hun vet hvem hun er. -Gjør ikke du?
Jeg vet ikke. Jeg tror jeg vet hvem jeg vil være.
Det du sa forleden, om at jeg var redd...
Det er vanskelig å forklare.
Hele livet har folk liksom hatt et spesielt inntrykk av meg.
Og jeg var ikke... er ikke...
-Det er greit, jeg skjønner. -Gjør du?
Noen mennesker viser skjønnheten sin fordi de vil at verden skal se den.
Andre prøver å skjule skjønnheten sin fordi de vil at verden skal se noe annet.
Og hva ser du?
Alt.
Kjære Bridget, jeg lurte meg selv til å tro -
- at når buksene kom, ville de gjøre alt bedre.
Jeg klandrer dem ikke for det som skjedde.
Men jeg håper de bringer deg mer hell. Og at de gir deg god vurderingsevne.
Høres kjedelig ut, men nå har jeg erfart at litt sunn fornuft ikke er å forakte.
Slit dem med helsa. Er glad i deg. Carmen.
Faren din ringte for å høre om du kom deg trygt hjem.
-Jeg visste at dette ville skje. -Mamma da!
Derfor ville jeg ikke at du skulle dra. Jeg skal ikke si "hva sa jeg"...
Så la være.
-God morgen. -Sover du aldri?
-Hvorfor det? -Denne kom til deg.
-Å Gud, endelig er de her! -Hva da?
-Skjønner dere hva dette betyr? -At du omfavner et par bukser?
De er ikke bare bukser. De får ting til å skje.
Søtt.
Jeg følte meg som den raringen i Blondinenes land.
-Så ille var det vel ikke. -Jo, helt fælt!
Paul snakker ikke. Han sier ikke et ord.
Og Krista er et yppig, lite mareritt.
Hun og mora er som solskinnsbarn på lykkepillen.
Bortsett fra når bryllupsplanene skjærer seg, da.
Vi hadde knapt en eneste samtale som ikke dreide seg om -
- blomster, menyer, gjestelister, servietter...
De gledet seg vel bare.
Tibby, kan du ikke holde med meg?
Det skjer da verre ting enn at faren din gifter seg.
-Han kunne ha taklet det bedre... -Han taklet det ikke i det hele tatt!
Så si det til ham. Du trengte ikke hive stein på ham.
Jeg kastet den på dem, ikke ham! De er problemet, de har ødelagt alt!
Og hvorfor skal du liksom belære meg om å behandle folk ordentlig, -
- når du selv driter i hele verden fordi det er lettere enn å føle noe?
Jeg tror hun får for mye sol.
Du har antakelig lett. Tror jeg går meg en tur, får meg litt frisk luft.
Kan du ikke bli en uke til?
Forelesningene begynner på mandag. Jeg må dra.
Jeg bare... Jeg føler at...
Ja, jeg også.
Jeg elsker deg, Lena.
Hva er det dere gjør?
-Kostos! -Lena!
-Han drikker deg full. -Det var ingen ting! Vi danset bare!
Du ga meg et løfte, betyr det ingen ting for deg?
Betyr det ingen ting at du sårer de som er glade i deg?
Kaller du det ingen ting?
Jeg er lei for det.
Her i livet er familien den mest dyrebare gave vi har.
Den aller helligste.
Viser du familien din ryggen, da har du sannelig ingen ting.
Det var akkurat slik jeg hadde trodd. Så hvorfor føler jeg meg så trist, Lena?
Hvordan kan noe som skal gjøre deg hel, i stedet gjøre deg så tom innvendig?
Jeg skulle ønske jeg kunne snakket med mamma om det.
Jeg trenger henne, og det skremmer meg.
Jeg kan ikke sitte barnevakt i dag. Bailey og jeg har et intervju...
Bailey er på sykehuset. Mora ringte. Det ser ikke bra ut for henne.
Jeg prøvde å ringe deg. Jeg kan kjøre deg til sykehuset.
Trenger du ikke. Jeg ser innom der hvis jeg får tid.
Jeg er sint på pappa. Hvorfor er det så vanskelig for meg å si?
-Det går greit å være sint på deg. -Jeg har merket det.
Jeg er så lei meg. Det jeg sa, var ikke pent. Det var fryktelig.
Kanskje det er lettere å være sint på mennesker du stoler på.
-Hvorfor det? -Fordi de er glade i deg uansett.
-Mora di fortalte om Bailey, venninna di. -Bailey, ja.
Hun er ikke venninna mi. Eller...
Jo, litt, men hun er jo bare 12 år.
-I breva dine hørtes hun ut som... -Hun er til å bli sprø av.
Når vi intervjuer folk, bykser hun fram og begynner å stille spørsmål.
Hun spør dem om hva som helst, som om hun vil bli kjent med dem.
-Vil hun klare seg? -Jeg vet ikke.
Jeg vet ikke.
Lena Kaligaris?
Papou? Det er noe jeg må si deg.
Bare lat som du ikke forstår meg, men jeg vet at du gjør.
Folk sier at jeg er så lik Yia Yia, -
- at jeg har hennes ansikt og smil.
Men ingen ser at jeg slekter veldig på deg også.
Jeg er stille og sta, og redd for å vise for mye følelser.
Så traff jeg en som forandret alt det.
Han viste meg at jeg kan gripe sjansen, om så bare for et øyeblikk.
Du hadde det sånn da du traff Yia Yia. Da satset du alt. Det var din sjanse.
Nå ber jeg deg om å la meg få min.
Dra.
Kostos!
Jeg trodde aldri jeg fikk se deg igjen.
Jeg elsker deg.
Hva har du i denne eska?
Hallo?
Pappa? Det er Carmen.
Jeg er glad for at du ringte.
Jeg vil bare...
Du trenger ikke be om unnskyldning. Du ble sint. Jeg skjønner.
Nei, du har aldri skjønt.
Det er problemet. For jeg har aldri klart å si det til deg.
Si hva da?
At jeg er sint på deg, pappa. Alt dette med Lydia og hennes unger...
Det er min feil. Jeg burde ha fortalt deg om dem før.
-Jeg er lei for det. -Ja, men det er mer enn det.
Du fant deg en ny familie.
Og jeg føler meg som en utenforstående som ikke tilhører deg lenger.
Som om du byttet bort meg og mamma i noe bedre, og jeg vil vite hvorfor.
Skjems du av meg? Er du flau?
Si hva galt jeg har gjort, pappa.
Hvorfor reiste du, -
- og sa at vi skulle ha bedre kontakt, når vi ikke fikk det?
Paul besøker faren sin, som er alkoholiker, hver måned, -
- mens du bare besøker meg to ganger i året.
Du liker å være Paul og Kristas pappa, men hadde aldri tid til å være min!
Jeg er lei for det.
-Jeg er så lei meg. -Jeg skulle ønske det var nok, pappa.
Hvor er den vesle venninna di? Ble vant til å ha henne her.
Hun så jeg slet litt for noen uker siden, og spurte om jeg ville prate om det.
Hun er spesiell sånn, hva?
Tibby, jeg er så fylt av følelser nå, og du vil sikkert ikke tro det, -
- men jeg tror det var buksene som gjorde dette for meg.
Buksene er magiske, og hvis du lar dem, vil de bringe deg også noe godt.
Klem fra Lena.
BARSKEN
UKAS BURSDAG - LEAH UKAS SUPERSTJERNE - CHUCK
På tide du dukket opp.
Hva er det?
"Dragon's Lair."
Brian kom innom med det i går.
Han sa det ikke var like bra som originalen, men jeg får da øvd meg.
Han hjalp meg å komme til nivå 10, der slottet er beleiret.
Kult.
Han er en ganske kjekk gutt, Brian.
Ja, han er det.
Du hadde rett og jeg tok feil.
Men jeg tar feil av de fleste, så...
Det viktigste er -
- at en alltid kan skifte mening om folk.
Jeg tok med noe til deg.
-Reisebuksene. -Jeg fikk dem nettopp fra Lena.
-Hun i Hellas? -Ja.
Hun sa at de virkelig er magiske. Jeg vet ikke alt, men jeg kjenner Lena.
Og hvis hun sier det, så må det være sant.
Jeg tenkte at du kanskje kunne ha dem en stund.
-De passet ikke til meg, vet du. -Ja, jeg vet det.
Men det gjør egentlig ikke noe.
Ingen ting av det betyr noe.
Du må ta imot dem, Bailey.
Du må la dem hjelpe deg.
Vær så snill!
Jeg vet du er sliten, men ikke gi opp. Buksene vil gi deg et mirakel. Du må tro.
Men Tibby, buksene har alt gitt meg av sin magi.
De brakte meg til deg.
Jeg vil at du skal gjøre noe for meg.
Hva?
Gjør ferdig filmen din.
Hvorfor?
Fordi du kan.
Hallo?
Å nei.
Jeg skal si fra til henne.
Jeg malte verandaen.
Skal vi gå på Mario's og feire at du er kommet hjem?
Kanskje senere, pappa. Jeg er sliten etter reisen.
Hei, det er meg. Du trenger ikke bruke dette i filmen din, -
- men det å besvime på Wallmans gjør meg vel kvalifisert som taper.
Men det å gå med prislapp i panna gjør vel deg også til en.
Kanskje sannheten er at vi alle har litt av taperen i oss?
Å være lykkelig betyr ikke at alt i livet skal være perfekt.
Kanskje det er å huske alle de små ting, som det å gå med disse buksene, -
- eller å nå et nytt nivå i "Dragon's Lair", og å la det veie opp for alt det triste.
Kanskje vi bare skal gjøre vårt beste, det er alt vi kan forlange i livet.
Carmen, det er Lena. Jeg må snakke med deg om noe.
Tar du ikke telefonen lenger? Tib, Bridget trenger oss.
-Bare åpne den! -Jeg prøver.
Jeg sa lukten av potetgull ville vekke henne.
-Vi har invitert oss selv på overnatting. -Men du sover visst allerede.
Jeg er så trøtt.
Da bør du prate med oss.
Så vi kan ordne opp i dette.
Dette er den perfekte pizza.
-Det er baconet. -Nei, olivenene.
Maggie, nei!
Mora di ville likt denne pizzaen, Bee.
Jeg husker en gang hun bestemte seg for å lage en selv.
Hun våknet skrubbsulten etter en depresjon. Jeg satt og gjorde lekser.
Hun kom inn på kjøkkenet og begynte å lage denne greia.
Vet ikke om det kunne kalles pizza.
Hun strødde alt vi hadde i kjøleskapet på en pizzadeig.
-Det verste var at vi faktisk spiste den. -Så klart.
Vi spiste hver smule av den pizzaen på ti minutter.
Mens vi flirte og lo. Det var herlig.
Jeg håpet det var slutt på depresjonene, at hun ville være så glad alltid.
Det er lov å savne henne, selv om det gjør vondt.
For det gjør vel mer vondt å la være?
Du skjønner ikke.
Bridget...
Jeg kan ikke.
Det gjør for vondt.
-Jeg vet det. -Det gjør du ikke!
Jeg vil bare ha det godt, være glad - leve!
For hvis jeg føler at jeg lever, så er det som om hun ikke er død.
Og hvis jeg ikke er trist, så beviser det at jeg ikke er lik henne.
Det trenger du ikke bevise. Du har en indre styrke som mora di ikke hadde.
Selv om hun gjerne ville, så kunne hun ikke finne den.
-Du har noe annet også. -Hva?
Du har oss.
-Og vi lar deg ikke forlate oss. -Takk.
Kom her.
Adjø!
Jeg vil savne deg også.
Ikke nå, Maggie.
Maggie!
God morgen. Kom tilbake hit, Maggie!
Har du mistet disse?
Ja, jeg har visst det. Takk.
-Hva gjør du her? -Jeg lette etter deg, faktisk.
Vi bor på Hobart Place, ikke Street. Lett å ta feil.
Ja, der har vi det.
-Jeg er på vei tilbake til Columbia. -Det er ikke akkurat her i nærheten.
Nei, det er ikke det.
Jeg ville bare si at det som skjedde mellom oss, var min feil.
-Feil? -Ikke feil. Ansvar. Jeg burde visst bedre.
Jeg ba deg ikke akkurat roe ned.
Problemet er at jeg ville det av feil grunner.
Men alt jeg prøvde å flykte fra, nådde meg bare igjen mye fortere.
-Nå vel... Venner? -Venner.
Når du er 20 år, og antakelig fotballstjerne på et stort college, -
- og alle gutta ligger flate etter deg, da må du love å gi meg en sjanse.
-Avtale. -Greit.
-Takk. -Ha det bra.
Næ.. !
Men Gud, Lena - se på deg!
Jeg har savnet deg sånn!
Da jeg fikk brevet, prøvde jeg å komme før. Kan du tilgi meg?
Tilgi deg? Hvem er du?
Jeg visste ikke om du var her. Tenkte du kanskje dro i bryllupet til faren din.
-Vi har tenkt å overtale henne. -Carmen, hva med en liten biltur?
Nei!
-Du må jo stille opp i din fars bryllup. -Da hadde far ringt og bedt meg.
-Kanskje han tok skrekken sist. -Det der bidrar ikke, Tibs.
-Foreldre roter ting til. De er gode til det. -Vi må ordne det de ikke skjønner.
-Han hiver meg ut fra hele bryllupet. -Nei da.
-Og i tilfelle, så er vi der. -Jeg vil ikke!
Du skal i det bryllupet!
Dette er utsikten fra vinduet mitt.
Eslene til fetteren min. George og George Jr.
-Besteforeldrene mine. Caldera. -Blås i Caldera. Jeg vil se typen.
-Jeg sniker meg ut under vielsen. -Caldera er faktisk en vulkan.
Vi drar straks vielsen er over. Vi blir ikke værende.
-Ja, er han ikke kjekk? -Jeg reagerte på at du holder en fisk.
-Ikke angrip sjåføren! -Kan jeg bestikke sjåføren til å snu?
-Uten penger? Kun Tibby har jobb. -Jeg er ferdig på Wallmans, takk.
-Så vi kan ha rituell brenning av kittel? -Den tok de, men jeg har navneskiltet.
Kan vi brenne det?
Hvordan ble sugumentaren din?
Den utviklet seg til å bli noe helt annet enn jeg hadde tenkt.
Hva skal du kalle den?
"Bailey."
Skynd deg, Carmabelle, vi kommer for sent.
Hva driver hun med der inne?
-Jeg har ombestemt meg, jeg kan ikke. -Jo, du kan.
Carmen, kom ut. Jeg lover at det går bra.
Hvordan vet du det?
På grunn av det jeg holder her.
Gå i dem. De gir deg mot.
Jeg kan ikke gå i jeans i et bryllup. Og uka di er ikke ute.
Regel 11: "I krisetilfeller gis buksene -
- til den søster som trenger dem, uansett hvem som har dem da."
-Det fins ingen regel 11. -Den behøves, og jeg bruker den nå.
Det er faktisk en veldig god regel.
Vil du ta dem på selv, eller må vi gjøre det for deg?
Vi er samlet her i nærvær av Gud og disse vitnene -
- for å vie denne mannen og denne kvinnen.
Unnskyld, kan du vente litt? Beklager.
Et viktig familiemedlem burde være her med oss.
Datteren min.
-Carmen? -Pappa, jeg er ikke kledd.
Jeg trenger deg.
Kom her, vennen.
Beklager.
-Jeg må gifte meg. -Greit.
Unnskyld.
Du kan fortsette.
Vi er samlet her i nærvær av Gud og disse vitnene -
- for å vie denne mannen og denne kvinnen.
Intet bånd på jord er bedre og lettere...
Jeg kunne si at buksene forandret alt den sommeren.
Men i ettertid ser jeg at livene våre ble forandret fordi de måtte det.
Og buksenes magi besto i at de var vitne til alt dette, -
- og at de knyttet oss sammen i en tid da ingen ting lenger var som før.
For noen ting ville aldri bli som før.
Men uansett hvilke egne veier vi gikk, -
- visste vi at vi alltid ville finne tilbake til hverandre, og det var betryggende.
For oss. For det vi var, det vi er og det vi skal bli.
-For buksene. -Og Søsterskapet.
For dette øyeblikket og resten av livet. Sammen og hver for oss.
Hekta på Kostos
Bailey var her